Privatizacija medija od 2014. godine
06. 11. 2015.
Prodaja mitova
Osećam potrebu, poštovani čitaoci, da sa vama podelim svoj stav o gašenju novinske agencije Tanjug. Ne činim to da bi ostalo zabeleženo u novinskih arhivima, a nije moje mišljenje toliko važno, kao što je premijerovo, da bi bilo bitno za istoriju.
Činim to iz čiste profesionalne solidarnosti sa 180 kolega zaposlenih u toj agenciji, činim to iz savesti. Žao mi je što te kolege nisu dobile besplatne akcije agencije i kakvu-takvu šansu da se izbore sa svoj deo medijskog tržišta.
Nameće se logično pitanje ko je kriv što je propušten rok za besplatnu podelu akcija zaposlenima. Da li se rukovodstvo Tanjuga do poslednjeg momenta nadalo nekom trećem rešenju i nije bilo svesno da će silom zakona to preduzeće biti izbrisano iz registra Agencije za privredne registre.
Zato sad u izjavi premijera Aleksandra Vučića da je bio protiv gašenja Tanjuga vide i nadu da bi moglo nešto da ih spase i mimo zakona. Ili možda još ima zakonskih mogućnosti da naših 180 kolega postanu vlasnici agencije?!
Kao dosledni zagovornik stava da država mora da se povuče iz vlasništva u medijima, smatram da je to jedino ispravno i pošteno rešenje.
To rešenje je jedino bilo pravedno i zbog kolega iz druge dve agencije Bete i Foneta koje su osnovale takođe novinari i sve ove godine vodili uz velike finansijske probleme, dok je Tanjugu sve gubitke pokrivala država.
I ove agencije su osnovali ljudi koji su radili i u Tanjugu, ali su ga napustili kad tamo nije bilo časno i profesionalno pisati. Ovo napominjem zbog onih koji kukaju za nacionalnim i državnim simbolima.
Osnovni problem je, ali to koliko vidim niko ne pominje, što Tanjug ne može da zaradi u tržišnoj utakmici plate za toliki broj zaposlenih, a osim dosadašnjih troškova sutra bi kao privatna firma morali i da plaćaju kiriju u zgradi u kojoj trenutno rade.
Da je ta zgrada kojim slučajem bila u vlasništvu novinske agencije, našao bi se neki tajkun da je kupi, novinare bi saterao u ćošak, a ostatak bi rentirao dok za dve, tri godine ne ukine firmu i na lepom mestu ne otvori hotel i kakav tržni centar.
Zar se privatizacija u Srbiji, najvećim delom, nije odvijala po tom modelu!
Tanjug nije mogao da pronađe kupca koji bi imao isključivo profesionalni novinarski motiv, jer su procene vrednosti u oba slučaja prodaje bile nerealne.
Na prodaju je bio mit o nacionalnom simbolu, a ne novinska agencija bez ikakve imovine. Iskreno se nadam da još ima zakonskih mogućnosti da zaposleni dobiju akcije, jer teško da će većina kolega u ovoj krizi pronaći posao.
Komentari (0)
ostavi komentarNema komentara.